- Глупа ніч, Марто... - О, Джордже!
Вже справді пізно.
Яке ж ти базікало!
Ти знаєш, вже пізня година і всі сплять.
Клята діра!
Ану ж бо, звідки це? «Клята діра!»
Звідки мені знати?
Та годі тобі, звідки воно питаю? Ти знаєш!
Заради бога, скажи звідки це?
Ти про що?
Я щойно сказала тобі. Не минуло й хвилини!
«Клята діра!»
Ну ж бо? Звідки це?
Щонайменшого здогаду...
Бовдур!
Це стрічка з Бенні Дейвіс...
...триклята епічна картина Ворнер Бразерс.
Марто, я не можу пам’ятати всіх картин, які пройшли через камери студії Ворнер Бразерс.
Ніхто й не питає тебе про кожнісіньку з них.
Лише одну з тих нікчемних історійок. Не більше.
Бет Дейвіс кінець кінцем потрапляє у лікарню з перитонітом.
Вона там ще начепила якусь огидну перуку, що муляла око ввесь час.
Заміжня за певним Джозефом Коттеном, здається, що так. А може й ні.
- З кимсь. - Угу.
Так от, вона мріє про подорож до Чикаго, де мешкає її коханий актор з пошрамованим обличчям.
Вкрай зле нездужає...
...сідає за свій бюрок...
Який актор? Що за шрам?
Я не пам’ятаю його імені! Назви стрічку!
Я хочу, щоб ти дав мені назву стрічки.
У неї перитоніт...
...однак вона непохитна у своєму намірі податись до Чикаго.
‘Чикаго’! Вона називається ‘Чикаго.’
Хто?
Та ж стрічка. Це ‘Чикаго’.
Напасниця!
Ти що взагалі нічого не знаєш?
‘Чикаго’ – це мюзикл 30-х...
...за участю малої зірки панночки Аліс Фей. Ти що, справді цього не знаєш?
Ця стрічка...
...Беті Дейвіс приходить додому з крамниці, після важкого дня...
Вона - продавчиня?
Вона домогосподарка. Інколи має вкрай дивну схильність купувати харчі.
Приходить вона додому з тої крамниці...
...заходить у таку вбогеньку вітальню...
...у тому задрипаному будиночку, який збудував для неї наш посередній Джозеф Коттен.
Вони що, одружені?
Так, уяви собі. Причому одне з одним, бовдур!
Так ось вона заходить, озирається довкола тієї комірчини...
...потім кладе придбане на стіл.
І каже...
...’Клята діра!’
Вона - тінь невдоволення.
Ти скажеш мені що це за стрічка?
Та ж я справді не знаю.
Ач-бо! Пометикуй!
Я втомлений, люба.
Не знаю я, чому це ти так втомлений. Ти нічогісінько не робив сьогодні.
- Я стомився. - У тебе не було жаднісінького заняття сьогодні.
Якби твій батечко не мав лихої вдачі щосуботи влаштовувати ці нічні вакханалії…
Бач, не до вподоби вони тільки тобі.
То так воно вже й є.
Ти ж нічого не робив. Ти ніколи нічого не робиш. Навіщо клопіт!
Ти просто сидиш і теревениш.
То що, на твою думку, я би повинен був робити? Горланити на всі околиці як ти?
Я не горланю!
Так-так, ти не горланиш.
Я не горланила.
Я сказав: ‘Ти не горланила’!
Піди-но і налий мені випити.
Тобі що, ще не доста?
Я сказала, піди і налий мені випити!
Гм, гадаю хтось з нас повинен заспівати колискової – здоровий сон нам би не зашкодив.
Колискової? Ще чого забаглося?
У нас будуть гості.
Буде що?
Гості. Гості!
Авжеж, гості. Товариство. До нас йдуть гості.
Коли?
Зараз.
До біса, Марто, чи ти знаєш котра вже година?
То кого ми чекаємо?
- Як би ми їх назвали... - Кого?
Тих кого би ми хотіли ідентифікувати.
Джордже, мені не відомі їх імена.
Ми познайомились сьогодні ввечері. Вони новачки. Він - на кафедрі математики, чи щось таке.
Я не пригадую будь-яких знайомств з цього вечора.
Ну, повір – ти таки знайомився.
Яка нісенітниця... Хто ці люди?
Він на математиці.
Хто?
Він - на кафедрі математики. Він молодий і волосся у нього русяве...
Симпатичний. Міцної статури?
Акурат, симпатичний і міцної статури.
- Укладається. - Що укладається?
Нічого.
Жіночка його така собі шкапа вислозада, уваги не варта.
То як, пригадав?
Гадаю, що так. Але чому вони мають прийти до нас конче сьогодні?
Бо татусь настановив, щоб ми поставились до них з усією можливою любязністю, ось чому.
- Татусь наповів, щоб ми були люб’язними з ними. - З якого се дива...?
Тому що татусь наповів нам бути люб’язними з ними!
Але він не мав на увазі того, що ми зобов’язані дитинитись з ними всеньку нічку.
Ми могли б запросити їх якоїсь неділі.
А втім, дурне. Між іншим, неділя вже настала.
Вкрай рання неділя.
- Це абсурдно! - Гей, пізно вже вертати.
То де вони? Якщо ми запросили гостей, то де вони?
Скоро прибудуть.
Де б вони могли бути? Мають рацію, коли пішли додому і добре виспались.
Вони будуть тут!
Я хотів би, аби ти розповідала мені...
...про такі речі. І покинула звичку приголомшувати своїми ненастанними сюрпризами.
Ніяких я тобі сюрпризів не роблю.
Ще й як! Ти не даєш мені часу оговтатись від цього невпинного виверження несподіванок.
Завше.
Жоржику-коржику я тебе з’їм.
Що це ти робиш? Невже похнюпився?
А ну-но. Невже ми похнюпились?
Покажи-но, що це там бундюришся?
Не зважай.
Я сказав – не зважай.
Who's afraid of Virginia Woolf, Virginia Woolf, Virginia Woolf?
Що не так? Чи тобі це не сподобалось? Я думаю, це була найбільша втіха вечора.
Ну, так собі.
Ти ж реготав, коли почув це на вечірці.
Я хихикав, а не реготав.
Тобі ледь жижки не ввірвались, так ти реготав!
Так собі було.
Це був вибух.
Кумедно було, так-так.
Мене тягне блювати від тебе.
Очевидячки, не наймиліші слова на сон грядущий.
Не що?
Не наймиліші слова на сон грядущий.
Леле, як я обожнюю твій гнів.
Знаєш, мабуть це те, що я люблю у тобі найбільше.
- Твій праведний гнів.
Та ти ж такий бевзь!
Та у тебе, ти ж…, у тебе… ...
...що?
Кишка тонка?
Фразер.
Ти ніколи не кладеш лід у мою склянку. З чого б це?
Я завше докладаю лід, Мартуню. Просто ти його з’їдаєш.
За твоєю давньою звичкою хрумати кубики льоду як собака кістку.
Колись ти зламаєш свої великі зуби.
То й що? Це я. І це мої великі зуби.
Так-так, деякі з них таки твої.
Та у мене їх далебі більше, аніж у тебе.
На два.
І от ще – ти лисієш.
Ти теж.
Здрастуй, люба!
Ходи-но до своєї превелебної і поцілуй її як годиться в уста.
Вимагаю міцного цілунку в уста!
Не хочу я цілувати тебе зараз.
Де запрошені тобою гості?
Де цей симпатичний чолов’яга міцної статури та його вислозада дружинонька?
Розмовляють з татусем. Будуть… прийдуть.
Чому ти не захотів мене поцілувати?
Якби я поцілував тебе, то в мені хутко би пробудилась дика пристрасть і я б втратив контроль над собою...
...і мусив би заволодіти тобою просто тут, на килимку нашої затишної вітальні.
Тоді зайшли би наші гості і якої би опінії був би про це все твій татусь?
- Ну ти й порося! - Рох-рох.
Налий-но мені ще випити, коханцю.
Господи, у тебе там що – діжка?
Я спрагла!
Це ж треба!
Та немає такого стола під яким би я лежала п’яна, а ти – ні. Так що, не клопочись про таке!
У цій категорій ти вже давно завоювала всі нагороди. Я віддав Міс Огидність саме тобі.
Присягаю, якби ти існував, я розлучилась би з тобою.
- Просто постарайся триматись на ногах гостей твоїх ради. - Я навіть бачити тебе не можу!
Ти ж можеш впасти без свідомості, чи виблювати... А, і утримайся від демонстрацій своєї наготи.
Немає нудотнішого видовища, ніж ти п’яна як чіп зі спідницею на голові замість ….
Чи то пак на твоїх Ґорґониних головах.
Гульба! Гульба!
О, як я цього чекаю.
- Піди відчини двері. - Сама йди.
Пішов до дверей, ти!
Відчинено!
Прискоком побіг і відчинив кляті двері.
Гаразд! Чого тільки побажаєш, ясочко. От лише тримай язика на припоні щодо приколу.
Приколу?
Що це за мова? Сподобляєшся комусь зі своїх студентів?
Просто не починай про прикол, про малого, і все!
- Та за кого ти мене маєш? - Кравчуківські купони.
От захочу і балакатиму про що заманеться, хоч і про малого.
Я тебе попередив.
От і молодець. Тепер простуй до дверей і роби як казано.
Я тебе застеріг, вважай.
Авжеж. Пензлюй!
Так, ясочко! Все, чого забажаєш, любове.
Деякі люди все ще зважають на манери...
...і знічев’я не вторгаються у помешкання інших людей.
Навіть за умови, що вони чують тваринні крики чудовиська з-за дверей.
Та щоб тебе грім побив!
Ви мабуть наші крихітки-гості.
Тільки не зважайте на цього капосного кота. Гайда, заходьте!
Верхній одяг віддайте капосному коту.
Мабуть, нам не варто було приходити.
Авжеж, вже так пізно!
Пізно! Що за невдалий жарт? Кидайте речі, де бачите.
На меблі… чи підлогу. У наших умовах великої відмінності це не складе.
Я ж тобі казав, що нам не варто було йти сюди.
Я сказала заходьте, то заходьте!
Гей ти, скверновусте, припини це!
Марта справжнісінький лінгвістичний чортяка.
Сідайте, малята.
О, хіба тут не чудово?
- Так, справді. Вельми красиво. - Спасибі.
Чийого пензля картина?
Певного вусатого грека, що його Марта домагалась одного вечора...
У ній є щось таке...
- Стишений сурм емоцій? - Е, не те...
Тоді певні тони невисловленого галасу емоційної напруженості?
А як щодо заспокійливого галасу стишеного сурму емоцій?
Любий, гадаю це атака.
Я вже це якось збагнув.
Ой, даруйте.
Втім, насправді це живописне відображення устрою свідомості Марти.
Піди налий випити малятам.
Що би ви бажали випити зараз?
Тобі чого?
Зовсім трішки бренді. Не мішати – клопоту не мати!
Бренді? Просто бренді. Без нічого. Без нічого.
А ти...
Бурбон, якщо ви не заперечуєте.
Заперечую? Я не заперечую. Не думаю, що я можу заперечувати.
Марто, алкогольне розтирання для тебе?
Звісно. Не мішати – клопоту не мати!
Агов, Who's afraid of Virginia Woolf!!!
Хіба це не було смішно? Який то був регіт!
Так-так!
Думала, що живіт лусне!
Джордж не підтримує думки, що це було смішно.
На думку Марти, смішно тільки тоді, коли регочеш так, що видно пів шлунка.
І якщо це все чимось до болю не нагадує гієну у подобі і поведінці, то втіхи просто не може бути.
Про мене, то я тішилась як дитина. Це була розкішна вечірка!
- Звісно, що так. - Ваш батько, він справжній молодець!
Чоловік що треба, чи не так?
Тут вам краще покивати головами.
Він чудовий чолов’яга.
Я не розвінчую його культ. Нам достеменно відомо, що він - бог.
Кінчай ці теревені про батька, второпав?!
Коли б ви пережили стільки факультетних збіговиськ як я...
Особисто я був би вдячний долі за це.
Тобто окрім чистої втіхи від них як таких, я високо оцінив би таку можливість.
Зустрічі, знайомства-рекомендації. Він дозволив нам пожити в Інні допоки не підготували наше помешкання.
Коли я викладав у Канзасі...
Ви не повірите цьому...
...але ми самі повинні були пробивати собі дорогу. Чи не так, любий?
Все це ми повинні були робити самі.
Мені доводилось знайомитись з їх дружинами у книгозбірнях чи крамницях...
...кажучи, ‘Здрастуйте, я тут новенька.’
‘Ви, мабуть, пані Така-й-така, Такого-то-такого професора.’
Кінець кінцем, це було так паскудно.
Татусь знає як треба вести справи.
Що не кажіть, а він таки видатна людина.
У цьому можете битись об заклад на своє чудесне життя.
Знаєте, виповім-но я вам таємницю.
У цьому світі є простіші речі, коли вам доводиться викладати у будь-якому університеті...
...аніж шлюб з донею...
...президента цього університету... Побий мене грім, але простіші за це речі є.
Це можливість з тисячі. Для деяких чоловіків це би стало можливістю всенького їх життя.
Є, далебі є, у цьому світі простіші речі.
Та не один би дав руку на відсіч за такий шанс!
Насправді-то хтось би швидше згодився на ампутацію дещо інтимнішої частини тіла.
Чи не могли би Ви показати мені де...
З тобою все гаразд?
Звісно, що так, любий. Мені просто треба припудрити носика.
Покажи їй де ми тримаємо наш евфемізм.
Ох, даруйте. Я все рівно збиралась показати тобі будинок.
Ми повернемось за мить, любий.
Слово честі, Джордже, ми мене вже дістав!
Чесне слово!
Тримай щелепи на замку про сама-знаєш-що.
Та я буду говорити про що тільки мені заманеться, мерзотнику!
Егеж, тепер зникни!
Про що мені лиш заманеться!
Що п'єш?
Я триматимусь бурбону.
То ти на математиці?
Ні.
Це слова Марти. Здається, вона саме так сказала.
Що спонукало тебе стати викладачем?
Те ж що й Вас свого часу, видається.
Навіть так? То що це було?
Що спонукало мене стати викладачем?
Ну, гадаю, це не мене треба питати.
Ти сказав, що мене спонукали ті самі чинники, що й тебе.
Я сказав, мені видається, що вони ті самі.
Невже?
То що, подобається тобі тут?
Так, дуже мило.
Я маю на увазі університет.
Я знаю. Я мав на увазі університет.
Ну, так собі, досить нічого.
Ви вже віддавна тутечки, чи не так?
О, так. З тих ще часів, коли я одружився з... як ж її ім'я... Мартою.
І навіть до того. Вічно.
Вбиті надії та добрі наміри.
Добре, добріше, найкраще, найкращіше!
Як тобі таке ступенювання?
Ти не відповів на моє запитання.
Зпустись з небес. Я поставив питання, як тобі до вподоби таке ступенювання.
Я не знаю, що відповісти.
Не знаєш що відповісти?
Варто мені сказати, що це смішно, і Ви заперечите.
Чи сказати, що це серйозно і почути, що насправді це було блюзнірство? Вам ці цяцьки вдаються!
- Відмінно! - Я так гадаю, ми просто...
От маєш, просто заспокойся. Заспокойся. Добре?
Налити ще? На.
У мене ще є. Коли повернеться моя дружина, ми...
Себто, виглядає так, наче Ви і Ваша дружина не зовсім ладнаєте сьогодні, тому...
Хто? Я та Марта? Я і Марта допоки робили лише розминку.
Так, щоб геть не заскніли рештки нашого розуму. Не звертай уваги.
Сядьно-мо і поговорімо краще, га?
Просто я не маю найменшого бажання встрявати у чужі справи.
Поволі звикнеш. Маленький коледж. Прання чужих простирадл - улюблений вид спорту.
Даруйте, сер?
Дурне. Мені б не хотілось чути це ‘Сер’. Скільки тобі?
28.
Мені сорок з чимось.
Хіба не здивований? Я ж виглядаю старше, чи ні?
На мою думку, Ви виглядаєте добре.
Я був завше струнким. Маю звичку грати у гандбол. А важиш скільки?
70? 75? Не більше? Граєш гандбол?
- Не надто добре. - Колись зіграємо.
Марті - 77...стільки їй років Важить трохи більше того.
Скільки років твоїй дружині?
26.
Марта неймовірна жінка. Припускаю, вага її десь 60.
Ваша дружина важить...
Ні, хлопче, це твоя дружина. Моя дружина Марта.
Мені це відомо.
Якби ти був одружений з Мартою, то знав би про що йдеться.
А якби я був чоловіком твоєї дружини, то теж би знав твою роль.
Марта каже, що ти на математиці або десь у тому напрямі.
Ні, ніколи там не був.
Вона вкрай рідко припускається помилок. Мабуть-таки, тобі там місце.
Я біолог. Факультет біології.
О, то це ти... ти один з тих, хто страшенно прагне переробити всіх на одну подобу.
Переукладаєш хріносоми, чи якби вони не називались, правильно?
Не зовсім. Хромосоми.
Все рівно, щось не дуже віриться.
Ти вважаєш, що в історії нічого навчитись? Я - на факультеті історії.
Так, мені відомо.
Марта навмисно наголошує, що я на факультеті історії...
...на відміну від чільника історичного факультету я просто належу до історичного факультету.
Істинно, я не є чільником історичного факультету.
Та й я теж не очолюю біологічний факультет.
Тобі 21... Чи 28. Однаково.
Ймовірно, коли тобі просурмить 48, ти очолиш історичний факультет.
Біологічний.
І чому я такий природжений недовірок!
Десь прочитав, що наукова фантастика далебі не фантастика взагалі.
Що ви всі переукладете мої гени на свій смак, так що всі будуть відбитками одне одного.
Боюся, у нас не залишиться музики... живопису...
Все що у нас буде, так це вишикувана раса гордих молодих особин - таких, як ти.
Культури та раси розчиняться. Мурахи заволодіють світом.
Тобі не надто багато відомо про науку, чи не так?
Я знаю історію. І знаю, коли мені в обличчя зиркає загроза.
А жінці твоїй ганебно бракує форм, чи не так?
Себто, не те що би я так марю формами. Просто констатую факт їх відсутності у твоєї дружини.
Ну то й що, якщо воно так.
А діточок маєте?
Ні. Сиріч, ще ні. А ви?
Я собі знаю, ти - спробуй довідатись.
То-таки немає?
У чім проблема?
Ні в чім, ми просто планували заждати допоки влаштуємось і все таке.
Думаєш, ти будеш щасливим тут, у Новому Карфаґені?
Якби сказати, ми налаштовані залишитись тут. Не маю на увазі назавжди.
Ти би краще не займався цим дурислівством, якщо не хочеш засмутити стариганя.
Мартин татусь сподівається на те, що його кадри житимуть і старітимуть тут...
...і, бажано, почесно конатимуть на службі.
Один чолов’яга, знавець латини...
...так й вмер, очікуючи своєї черги у їдальні.
А ось стариганя жадна трясця не бере. Очевидячки, не збирається помирати.
Ходять чутки...
...які Марта ані слухом, ані духом не хоче чути, бо в неї аж піна з рота лізе...
...про те, що стариганю, її татусеві...
...понад дві сотні літ.
Певен, у цьому є частка правди, та от ще не п’яний настільки, щоб зметикувати яка.
Трясця!
Мене цікавить про що розмовляють жінки у той час, коли розмовляють чоловіки. Мушу це якось з’ясувати.
Чого тобі треба?
Хіба не Чарівна флейта?
Скільки дітей ви запланували?
Не знаю. Моя дружина не...
Вислозада. Та врешті, добре, що хоч ти трапився.
Ти просто мусиш оглянути цей будинок, дорогий. Це така розкішна старезна кам’яниця.
Йди до дідька з цими гуканнями, почекати не можеш чи як!
Вона буде тут за хвильку, вона перебирається.
Вона перебирається? До чортів у пекло чи просто?
- У сукню. - Чому?
Гадаю для того, аби почувати себе зручніше.
Та невже? Таки справді?
- Авжеж так, я там була! - А ти ні чорта не знаєш!
- Кохана, ти в порядку? - Так, любий, цілком.
То вона хоче почуватись зручно?
Ну, подивимось, що з того вийде!
Я й не знала, що у вас є син.
- Син. Я не знала про це. - Ваша справа знати, моя - дізнаватись, ось і маєте?
Завтра його день народження. Йому виповниться 16.
Вона тобі це сказала?
- Вона бовкнула тобі про нього? - Так.
Ти казала, вона переодягається?
- І вона спом’янула... - Уродини вашого сина.
Ти зблідла трохи. Не бажаєш...
Так, любий, два ковтки бренді. Зовсім трішки.
Можна скористатись баром?
Авжеж, навіть не питайте, пийте по брови. Це стане необхідністю з роками.
Клята руйнівниця...
Котра година, любий?
- 2:30. - Так пізно!
Треба би вже збиратись додому.
Навіщо? Няньку затримуєте?
Я здається вже казав, що дітей у нас немає.
Даруйте, я навіть не слухав.
Чи усвідомлював те, що чув. Або і перше, і друге разом.
Ще трохи і йдемо.
О ні! Ви не просто не можете так піти!
Марта щось змінює, а це акурат не для мене. Для мене Марта не змінювалась роками.
А це означає, що тут ви зостанетесь принаймні на кілька днів. Вам надана просто виняткова честь.
І не забувайте, що Марта - цурочка всіма коханого шефа... його права рука.
Себто, я хотів вжити інше слово, але ми зоставимо висловлювання такого штибу для Мартусі.
Якого такого штибу?
Ось тобі!
Мартусю, твоє недільне вбрання до церкви!
Яке принадне вбрання!
То вам сподобалось? Рада чути.
Якого дідька ти так горланив?
Просто нам стало самотньо без муркоту твого ніжного голосу.
Знаєш що, друбцюй-но до барку, старий лошаче…
І налий своїй великій матусі справжнього міцного трунку.
Розумнику ти мій тямущий!
А ви просто таки знахідки, здобували своїх маґістерів коли вам було по скільки, 12?
- Ти добре чув, Джордже? - 12 з половиною, якщо бути точним.
А якщо чесним, то 19.
- Могла би цього і не згадувати. - Але ж я горджусь тобою!
- Я вражений. - І ти маєш цілковиту рацію!
Мене переїхав поїзд ревнощів. То що я маю зробити з того, розблюватись на місці?
Було би фантастичне видовище. А ти мала б бути горда.
Він молодий і розумний парубок.
Ти міг би очолити історичний факультет.
Факультет біології.
Так. Я надмірно зайнятий історією.
Яка заввага! «Я надмірно зайнятий історією.»
Хто, Джордж? Джордж зайнятий лише історичним факультетом, а не історією.
Він постійно заклопотаний справами малими...
...він-бо не є історичним факультетом, а лише мізерною складовою його.
Ми вже це проходили, поки ви були нагорі.
Так-так, розумнику, слідкуй далі за моїми словами.
Джордж з тельбухами зав’яз у багні того факультету.
Таке собі старезне багно на факультеті історії.
Ось найбільш влучна його характеристика...
...багно, драговина, болото, трясця його матері!
Гей-но, болото! Агов, болітце!
Чи можу чимось прислужитись пані?
Ну, звісно.
Можеш запалити цигарку для мене, якщо ти не проти.
Таки проти. Існують межі для всього, знаєш.
Людина здатна знести лише певну визначену долю приниження...
...перед тим, як зробити крок вниз по еволюційній драбині, що є властиво твоїм шляхом.
Я триматиму тебе за руку у темряві, коли ти нажахана привидами.
І по опівночі таргатиму з крамниць джин для тебе так, щоб ніхто нічого не запідозрив.
Однак, я не запалю твою цигарку. І на цьому, як кажеться, крапка.
Агов, ти мав грати у футбол колись?
Так. Власне я був захисником.
Проте, я мав значно більші схильності до боксу.
Бокс? Чув це, Джордже?
Мав мати успіх тоді. Не виглядає на те, щоб часто діставав у голову.
Він був міжуніверситетським чемпіоном штату у середній ваговій категорії.
І досі маєш доволі привабливе тіло, чи не так?
Пристойність мліє...
Заткайся!
Я маю рацію? Ти слідкував за своїм тілом?
Воно досі добре виглядає. Я тренуюсь.
Так. У нього досить міцне тіло.
Справді? Вважаю, що це дуже важливо.
Знаєш, коли воно у тебе є, то ніколи не знаєш...
...коли воно стане у пригоді!
Я збирався сказати, чому не робити цього, поки ти ще можеш?
Не можна знайти більш повного порозуміння!
Твоя непристойність перетнула межі людського...
Джорджу досить дошкульні розмови про тіло.
Череватий не сяє від щастя, коли балачка йде про м’язи. Яка твоя вага?
75, 72...
Досі у межах середньовагової категорії? Це дуже добре!
Розкажи їм про наш боксерський матч.
Чорт!
Розкажи їм про нього.
Сама розказуй. Тобі це краще вдається.
- З ним все гаразд? - З ким, з ним? Авжеж.
Був у нас такий собі поєдинок...
...кілька років після нашого весілля.
Боксерський поєдинок? Між вами двома?
Так-так, між нами. Направду.
Не можу собі такого уявити!
Ну, це не відбувалось на рингу.
Татусь тоді якраз займався спортом.
Він запросив нас у гості однієї неділі і ми пішли на прогулянку...
...тоді татусь натягнув рукавиці і запропонував Джорджу приєднатись до поєдинку.
Та Джордж все відмовлявся.
Тож татусь сказав, ‘Вперед, не ганьбися! Що це за зять з тебе?’
І поки це все тривало і тривало, сама не відаю, чому ця думку прийшла мені до голови...
...але я сама натягла пару рукавиць...
...закралась за спину Джорджа, так півжартома і проверещала, ‘Привіт, Джордже!’
І зі свистом вперіщила йому в голову. Так, півжартома, знаєте.
Але у ту мить Джордж швидко обернувся і спіймав удар точнісінько по щелепах!
Таки по самих щелепах відхопив!
Цілком втратив рівновагу. Чого і можна було очікувати. І в підсумку гепнувся...
...горілиць у кущі чорниць!
Бах! Ти мертва.
Де ти це роздобув, поганцю такий?
Та була вже давно. Сподобалось тобі, чи не так?
Поганець!
О, це було таки добре. Тепер...тепер поцілуй мене.
- Згодом, ясочко. - Поцілуй мене.
А, ось чого тобі заманулось? Влаштуймо вульгарні ігрища для наших гостей?
Все має мати своє місце. І свій, належний на те час.
Тепер напої. Питво для всіх.
- Марто, ти пообгризала свою склянку. - Неправда!
Я мушу щось випити. Ніколи в житті не була так нажахана.
Хіба Ви не були нажахані?
- Не пригадую. - Б’юсь об заклад, що таки були.
Ти справді подумала, що я може тебе прикінчити?
Ти? Прикінчити мене? Ще мені жарт!
Я міг би колись.
Хіба дуже колись!
Де туалет?
Вниз по коридору і наліво.
Не повертайся тільки з рушницями чи ще чимось таким.
Та тобі й не треба жодних бутафорій. Не треба ж, красунчику?
На всі сто, ні.
- Ніяких тобі фальшивих пістолетів! - Можна зоставити склянку тут?
Чом би й ні? У нас повсюди стоять напівповні склянки, які Марта зоставляє де їй заманеться.
В комірчині, у ванні. Одну я відшукав навіть у морозильнику.
- Брехня! - Е ні! Таки знайшов!
- У тебе немає похмілля після бренді? - Я ніколи не мішаю.
- І не п’ю багато теж. - От чудово як.
Твій чоловік оповідав нам про хромосоми.
- Про хромосоми. Він біолог. - Він на математиці.
- Біолог. - Він на математиці!
Біології.
Ти впевнена?
Ну, я начебто мала би бути такою.
То й біс з тим, най буде біологом.
Біологія навіть у дечому краще.
Вона просто таки досліджує всю плоть речей. Ти вивчаєш плоть речей, любчику...
- Вона вважала, що ти на факультеті математики. - Мабуть мені варто було б бути там.
Ні, вже зоставайся там, де ти є. Продовжуй вивчати плоть речей.
Ти одержима цим висловом. Він гидкий.
Зоставайся якраз там.
А очолити факультет історії можна і звідтіля, як і з будь-якого іншого місця.
Бо ж хтось таки мусить очолити факультет історії одного дня.
І це вже точно не доля нашого Жоржика-коржика, клянуся.
Чи не так, болітце наше? Не так?
Сплю і бачу тебе залитою цементним розчином по шию.
Ні, по самого носа, так тихше.
Коли ваш сирок...
Що?
Щось про вашого сина.
- Син? - Коли ваш сирок... синок приїздить додому?
Марто, коли приїздить додому наш син?
Забули вже!
Я хочу знати. Ти згадала це. Коли він приїздить?
Я сказала забули! Мені прикро, що я це спом’янула.
Його! Не це! Ти спом’янула його, у тій чи іншій мірі, принаймні.
Коли з’явиться наше кохане хлоп’ятко? Чи не завтра його уродини?
Я не хочу про це говорити.
Я не хочу навіть чути про це!
Вона не хоче говорити про це. Себто, про нього.
Марті прикро, що вона спом’янула це. Себто, його.
То коли ж малий приїздить додому?
Оскільки тобі вистачило моветону спом’янути його, то вже викажи нам, коли він з’явиться тут?
Джордж говорить про малого так зневажливо...
...бо у нього проблеми.
Які такі проблеми має наш малий?
Не наш малий. І припини називати його так!
- Ти! Це ти маєш проблеми! - Ніколи в своєму житті не чув більшої нісенітниці.
І я теж!
Найбільша проблема Джорджа що стосується ма... нашого сина...
...нашого великого і прекрасного сина полягає у тому, що у кромішній глибині свого нутра...
...жевріють сумніви про те, чи це насправді його дитина.
Христе боже, ти направду нечестива жона!
А я тобі, котику, сотню раз казала, що ніколи б не зачала від когось іншого.
Нечестивиця до костей тіла!
Я не зовсім впевнений, що це доречней предмет для...
Марта бреше. Я хочу, щоб ви переконались у тому, що вона бреше.
Залишилось небагато речей, у яких впевненість моя непохитна. Приміром одна з них...
...у цьому потопаючому світі, що тримає мене на плаву...
...є моя участь, моя хромосомологічна участь...
...у творенні нашого сина з русявими очима та блакитним як небо волоссям.
О, як я втішена.
- Це була дуже гарна промова, Джордже. - Вельми дякую, Марто.
Ти просто був на своїй висоті. Справді.
Чудово! Просто чудово!
Марта знає краще.
Авжеж, і я ходила в університет як і всі решта.
Так ось, Джордже, наш син не має волосся небесних кольорів.
Чи навіть блакитних очей, якщо на те пішло. Очі у нього зелені як і у мене.
Красиві, прекрасні зелені очі.
У нього блакитні очі.
Зелені.
Блакитні, Марто!
Зелені, ти покидьку!
Ще чого, стара блядь.
Він не блядь.
Він не може буть бляддю. Це ти блядь.
Пильнуй свого язика!
Ага, слухаюсь!
Мені ще одну чарочку бренді, будь-ласка.
- Гадаю тобі вже досить. - Дурниці!
- Ти вже й так готова, чуєш. - Дурниці!
Джордж має водянисті блакитні очі, якісь аж тьмяно-блакитні.
Ти би вже визначилась.
Я намагалась виправдати тебе через відсутність доказів. Татусь теж має зелені очі.
Е ні, він має маленькі червоні очиці як крихітна миша. Фактично, він і є крихітною мишою.
О, ти би цього не посмів висловити, якби він був тут. ти ж бо боягуз!
Ви знаєте це: чупринка білого волосся і маленькі цяточки очей?
Справжня велика біла миша.
Джордж ненавидить Татуся. І зовсім не за якусь кривду з боку того, а через свою власну...
Неповноцінність?
Акурат! Пряме влучання у чоло!
Знаєте чому Джордж ненавидить мого батька?
Коли Джорджа було прийнято на факультет історії, це було десь 500 літ тому...
...Татусь схвалив його кандидатуру.
І хочете знати, що зробила я, така дурна курка як я?
Я запала на нього!
О, це просто клас!
Саме так, вам треба було це бачити.
Вона ночами сиділа надворі перед вікном моєї кімнати і вила та дерла землю сталевими кігтями.
Це заважало мені працювати і я оженився на ній.
Він просто запав мені у серце.
Воно! Це! Он там!
Десь в глибині душі, Марта - романтик.
Оце вже так.
Я таки закохалась в нього. Цей союз також видавався досить раціональним.
Якийсь час Татусь думав, що Джордж має олій в голові...
...щоб стати на його місце, коли прийде його час піти.
- Припини! - Чого ти хочеш?!
- На твоєму місці я би утримався від продовження. - Та так! Де ж тобі!
Ти вже раз розкололась щодо сама знаєш чого.
Про що?
Про поріддя! нашого малого. Нашого сина.
Якщо ти ще й про інше цокотатимеш, ти я тебе попереджую...
- Я знаю свої попередження. - Вам що, обов’язково з’ясовувати це все?
Грець, я побралась з цим сучим сином і все було ладно розплановано.
Спершу він мав очолити історичний факультет, згодом і весь університет.
Ось як це все мало бути!
Що, коле очі?
Такий був задум з самого початку. Все дуже просто.
Татусеві цей план теж припав до смаку. Але не надовго!
Допоки протягом кількох років він спостерігав і не побачив всього.
Кипиш вже, любчику?
Допоки він за кілька років так не надивився на нього...
...і усвідомив, що мабуть це і не був такий вже добрий задум.
Що, мабуть, Жоржик-коржик таки й не мав ніякого олію у своїй макітрі!
Що самої макітри там ніколи й не було!
- Годі тобі! - Йди до дідька!
Джорджу бракувало тяги. Він не був досить настирливим.
Насправді-то він був просто невдахою!
Справжня велика, товста невдаха!
Я сказав годі!
Сподіваюсь це була порожня пляшка. Ти ж не можеш дозволити собі переводити якісне пійло.
Принаймні не на твою платню! Не на твою доцентську платню!
І ось де я тепер, застрягла у багні з цим невдахою...
...цим болотом на факультеті історії.
Який одружений з дочкою президента...
...і від якого очікують чогось значного. А він просто ніщо!
Фоліантний хробак, так до дідька самовдоволений...
...що вже не має сили зрушити себе до нічого.
У якого нічого не залишилось для того, аби пробудити чиюсь гордість за нього!
Гаразд, Джордже, годі! Припини це!
Мене зараз знудить! Мене зараз знудить!
З нею все буде гаразд. Я приготую каву.
- Точно? - Все буде добре.
Мені справді прикро.
Їй справді не варто було пити. Вона слабка.
Вислозада, як ти сказав.
А де моє золотце? Де Марта?
Гадаю, вона збиралась приготувати каву.
Їй може знудити доволі швидко.
Марту? Це вже ні, вона ще жодного разу в житті не почувала себе погано.
Якщо не рахувати час, який вона проводила у будинках відпочинку.
Ні, ні. Мою дружину.
Моя дружина часто чує себе погано. Ваша дружина - Марта.
Знаю.
Вона справді не часто бувала у будинках відпочинку?
Твоя жінка?
Ні, твоя.
Моя?
Воні - ні. А от я би залюбки.
Якби я був нею... на її місці... я би залюбки.
Але я не вона і тому я не там.
Втім, я теж би не проти.
У нас доволі трясе час від часу.
Так, це правда.
- Твоя жінка часто блює? - Я цього не казав.
Я сказав, що її може легко знудити.
Під нудить я зрозумів, що вона...
А таки так. Вона справді часто блює.
Буквально часто.
Якщо вона вже почала, то стримати її сливе неможливо.
Так може тривати довгенько.
Але це не постійно.
Тільки регулярно.
- Аж так що можна годинник звіряти? - Приблизно.
Я оженився на ній, бо вона була вагітна.
Але ж ти казав, що у вас немає дітей.
В дійсності, вона не була. Це була...
...істерична вагітність.
Вона роздулась... і опісля просто здулась.
Тобто коли вона була у зеніті цього процесу ти на ній оженився?
Тоді вона спустилась як шина.
Коли мені було 16...
...і я ходив на підготовчі курси, ще тоді коли тривали Пунічні війни...
...наше товариство їхало у місто першого дня канікул...
...перед тим як всі розбігались по домівках.
Ось так одного вечора ми гайнули у корчму...
...власником якої був батечко-бандит одного з нас...
...там ми цмулили з дорослими і слухали джаз.
Так ось випало, що між нами був...
...був собі такий...
...хлопчина, який мав не більше 15...
...він вбив з пістолета свою матір кількома роками раніше.
Цілком випадково...
...навіть не маючи на те неусвідомлених мотивів, у цьому я не маю сумнівів.
Так ось, тоді він пішов з нами і...
...ми замовляли напої...
...і коли прийшла його черга він сказав...
‘Мені барбону з водою.
‘Налийте мені барбону з водою. барбону з водою.’
Усі ми реготали.
Він мав світле волосся та обличчя янгола, а ми всі дико реготали.
Він почервонів аж до кінчиків волосся.
Кельнер розповів гостям за сусіднім столом, що той сказав і вони також почали гучно сміятися...
...тоді ще більше людей дізналося про його помилку і сміх зростав.
Та ніхто не сміявся гучніше за нас...
...і вже напевне найголосніше лунав сміх того, хто вбив свою матір.
Невдовзі усі в кнайпі знали причину такого реготу...
...у всі як один почали замовляти ‘барбон з водою’ гучно регочучи при цьому.
Помалу, однак, сміх почав рідшати серед відвідувачів...
...але ще дуже довгий час він не міг остаточно стихнути.
Бо постійно якийсь столик у кнайпі...
...замовляв барбон з водою...
...і довкола ширився веселий сміх.
В ту ніч ми пили за дармо.
Власник купив нам пляшку шампанського...
...за свій рахунок.
Звісно, наступного дня нас била лиха...
...кожного з нас поодинці, сидячи у поїзді, який віз нас додому...
...і кожен переживав своє перше справжє доросле похмілля.
Проте це був найкращий день...
...мого...
...моєї юності.
Яка подальша доля того хлопця?
Хлопця, який вбив свою матір.
Цього я тобі не скажу.
Наступного літа він їхав сільською дорогою, тоді він тільки вчився водінню...
...батько його сидів поруч, він різко звернув вбік, щоб не переїхати їжака...
...і влупився прямо у велике дерево.
Звісно, він сам вцілів.
Після того як він очуняв у лікарні і всяка загроза вже минула...
...йому повідомили, що батько помер...
...тоді він почав сміятись, мені розказали.
Його сміх зростав і він не міг стриматись...
аж допоки лікарі не заштрикнули його у вену...
...і свідомість не покинула його...
...лише тоді цей сміх відступив. Припинився.
Коли він одужав від поранень...
...так що його можна було перемістити безпечно і без завдання шкоди...
...його переправили у божевільню.
Це було 30 років тому.
Він досі там?
Так, там.
Мені розказували, що за цей час...
...він не вимовив...
...жодного звуку.
Ось і Велика Марта.
Готує каву.
Для істеричної дружини, яка надувається і здувається.
Надулась і здулась.
Повна. Порожня.
Раз здулась і все? Більше ні?
Ні на йоту. Нічогісінько.
Марта не має істеричних вагітностей.
Моя мала одну таку.
Марта взагалі немає ніяких вагітностей.
Може у вас є ще якісь діти, доньки чи що?
Чи ми маємо що?
Я маю на увазі, чи у вас лише один...
...одна дитина, ваш син?
Ні, тільки одна.
Один син.
Наш син.
Це чудово.
Він велика втіха.
Начинений цукерками блазень.
Що?
Начинений цукерками блазень. Ти й так не втямиш.
Начинений цукерками блазень!
Я чув! Я не казав, що глухий, а просто перепитав!
- Ти взагалі нічого не сказав. - Моя мовчанка мала на меті передати нерозуміння.
- То ти тепер роздратований. - Вибач!
Я лише сказав, що наш син, зіниця наших трьох очисьок, Марта ж бо циклопиця...
...що він є начиненим цукерками блазнем, а ти так роздратувався.
Вже пізно і я втомився, від дев’ятої я безперестанку пив.
Моя дружина блює. І мої вуха стерпіли багацько вереску за цю ніч.
Звісно ти роздратований, чого ж ще чекати. То ж не варто непокоїтись через це.
Кожен, хто приходить сюди кінець кінцем роздратовується. Навіть не засмучуйся.
- Я не засмучений. - Ти роздратований. - Так.
Я хотів би виправити певні твердження Марти, поки ми тут.
Щодо деяких її слів.
Тсс! Звуки лісу.
Тваринний світ дає про себе знати.
Що ж, ось і медсеструня!
Ми сіли за стіл, п’ємо каву.
Може мені варто чимось допомогти?
Ні, ні. Залишайся там вислуховувати версії реальності, як їх подає Джордж.
Скоро скиснеш від нудьги!
Ти прибрав гармидер, який ти там зчинив?
Ні, Марто. Я не прибрав той гармидер, який я зчинив.
Я вже роками намагаюсь прибрати гармидер зчинений у моєму житті.
Аж так довго?
Помешкання, маруда всяка...
...це все начебто цілком в порядку.
Не треба сюди приписувати мене.
Ні, аж ніяк. Просто для тебе більшість речей значно простіша.
Ти одружився з жінкою, бо вона залетіла.
- Тоді ж як я, незграбно і старомодно... - Не тільки через це. Не все так просто.
звісно. Б’юсь об заклад, до заміжжя вона була і заможна.
Так.
- То я мав рацію? Я вгадав? - Бач...
Христе боже, оце так поцілив! І завваж, з першого пострілу! Як тобі таке?
- Були також інші обставини. - Так.
Як компенсація.
Вони завжди є. Завжди.
Дозволь.
Розкажи мені про грошики твоєї дружини.
Нє.
Гаразд, не треба.
Мій тесть був проповідником.
І був непристойно багатим.
Якої віри?
Він...мій тесть
...бог призвав його, коли тому ще було шість років чи десь так.
Він почав проповідувати, хрестив людей, він рятував їх і тоді...
...почав мандрувати і набув популярності. Не так як...
...деякі з них, але...
...достатньо відомий.
По смерті він залишив значний статок.
- Божі грошики? - Ні, його власні.
- А що з божими зробив? - Тринькав їх і ощадив свої.
Я вважаю, це досить мило з його боку.
Марта має гроші, оскільки...
...друга дружина її батька...
...не її мати, мачуха, бо її мати померла...
...була поважна літня пані...
...з бородавками, і великими грошима.
Вона була відьмою!
Але доброю, бо одружилась з білою мишею...
...тієї, що мала червонясті очиці, і та хіба позгризала...
...всі її бородавки чи як...
...тому що вона невдовзі просто зникла, можна сказати здиміла.
І все, що зосталось від її бородавок, окрім ліків для них самих...
...був великий і тлустий заповіт.
Може мій тесть...
...і бородавчата відьма мали бути разом у цьому житті.
Бо він також був мишею.
- Невже? - Абсолютно!
Тільки він був з породи церковних мишей!
Ваша дружина ніколи не згадувала про мачуху.
Це, може, і неправда.
Ти розумієш, що я робив так, аби ти вибовкав побільше...
...бо ти загроза для мене і я прагну перестрахувати себе.
Аякже.
Я попередив тебе. Тебе поінформовано.
Егеж. Мене поінформовано.
Такі підленькі типи як ти, непокоять мене найбільше, знаєш.
Нереалізовані сучі сини, такі просто найгірші.
Я радий, що ти мені не віриш. На твоїй стороні історія.
Це на твоїй стороні історія. На моєму боці стоїть біологія.
Історія, біологія.
- Я знаю відмінність. - Щось це не надто очевидно по твоїх діях.
Ми дійшли думки, що спершу ти очолиш факультет історії, а потому й взагалі всеньку нашу мануфактуру.
Крок за кроком.
Моїм задумом було непомітно втертись у довіру всім. Ти знаєш!
Відшукати слабинки кожного.
Просто себе бачу.
Набути певної репутації, а тоді обернутись на...
- На що? - На невідворотність?
Акурат!
Невідворотність.
Перехопити кілька курсів від стариганів.
Заволокти у ліжко кількох відповідних дружин.
Ось і вирішення!
Ти можеш спритно позбутись від стариганів на своєму шляху...
...але поки ти не витрахаєш кількох відповідних дружиноньок нічого не вийде.
Ось тобі рецепт влади. Трахати їх всіх!
Дорога до серця чоловіка...
...широка та гостинна путь кар’єри пролягає через його дружину...
...і не смій забувати це.
Ручаюся, що через твою дружину пролягає найбільш ефективний шлях у цьому університеті!
Тобто, її батько-президент і все таке.
Можеш ручитись своєю історичною невідворотністю.
Мені краще просто таки заволокти її у кущі без зайвих розмірковувань.
Звісно що так.
Знаєш, я був майже впевнений, що ти це серйозно.
Е ні, красунчику, ти був майже впевнений, що це ти серйозно. І це тебе злякало.
Мене?
Так, тебе.
Жартуєш!
Я би хотів. Дам-но я тобі добру пораду, якщо ти не проти.
Добра порада? Від тебе?
Ти ще не нічого не навчився. Приймай їх, від кого тільки можеш. Слухай.
Зараз я даватиму тобі пораду.
Ти у пливунах тут і тебе затягне на дно ще до того як ти це встигнеш усвідомити.
Засмокче!
Ти викликаєш у мене відразу і своїми принципами і своєю чванливо-обмеженою особою...
...але я намагаюсь подати тобі вказівки на виживання. Ти мене чуєш?
Я тебе чую. Навіть дуже добре.
Ага, то тобі зручніше діяти за обставинами?
Все й так вийде так, як треба, за своїм історичним приписом, чи не так?
Так, так. Ти от тільки би пильнувала своє в’язання, бабцю. А зі мною все буде гаразд.
Я намагався...
...намагався досягнути до тебе...
Встановити контакт?
Комунікацію?
Абсолютно так.
Ой, як зворушливо. Це просто-таки до сліз зворушливо, зараз заплачу.
Йди до сраки!
- Що? - Ти мене чув.
Так завжди: клопочешся над возведенням цивілізації...
...для побудови суспільства базованого на принципах… самого принципу.
Твориш уряди та мистецтво тільки для того, щоб потім усвідомити їх докорінну тотожність.
Речі досягають свого сумного апогею, де вже є за чим жалкувати, коли втрачаєш.
Тоді, раптом, через усі симфонії...
...і сурми розумного будівництва...
...прибуває Судний День, чинячи замах на всіх і все.
І чим ж він є? Що сповіщає трубний звук?
Йди до сраки!
А ось і ми. Трохи хитаємось, але на своїх двох тримаємось.
Не було вже й так кепсько, любий.
- Мені не холодно. - Просто одягнися, ми йдемо геть.
- Що-що? - Ми йдемо додому.
Е, то що це тут відбувалось?
- Що ти собі намислив? - Я прижену машину.
Я викличу таксі.
Джордже, тільки скажи-но мені що ти в біса таке зробив?
Дай подумаю. Гадаю, я ...
...я піду по машину, аби відвезти наших гостей додому.
І ти не збираєшся перепросити?
Це не моя провина – дорога мала бути прямою.
Не за це. За те, що вона виблювала.
- Це не через мене вона блювала. - Та вже далебі через тебе.
А ти як думаєш, барбі, через кого це сталося? Через того красунчика, чи як?
- Мене нудить від тебе. - То вже що інше.
Даруйте мені! Я іноді блюю.
Мені іноді робиться погано, Навіть без причини на те.
- Хіба це факт? - Ти просто слабка, люба.
Так було завжди.
Як Кремль?
Стеж за дорогою.
Від Джорджа практично всіх нудить. Коли наш син був маленьким хлопчиком...
...він постійно рвав через Джорджа.
І так ставалось, що коли тільки Джордж не заходив у кімнату, його тягло на блювання.
Наш син мав схильність до блювання...
...бо то постійно діставала його своєю опікою.
Вривалась у його кімнату, без попереджень, аж курилось за тобою, і цокотала...
Припускаю, він саме тому мав звичку втікати кожного другого тижня.
Двічі за місяць! Шість раз за рік...
Наш син втікав з дому, бо Марта часто ставила його у куток.
Я ніколи і нікого в житті не ставила у куток!
Кожного разу коли я повертався додому, він прибігав до мене і скаржився «Мама нападає на мене!»
Брехло!
Завжди нападає на мене. Доволі бентежно!
Якщо ж це було так бентежно, то чому ти про це патякаєш?
Я взагалі не хотів про це говорити.
Хотіла б я зараз бренді. Я просто обожнюю бренді, справді.
- От і молодчина. - Воно так заспокоює мене.
Колись я пив бренді.
Ти звик пити барбон, любий.
Замовкни, Марто!
- Овва! Невже?! - Нічого.
Невже він тобі про це розповідав? Ну ж бо, він мусів щось тобі наплести.
Насправді ми тільки провальсували довкола певних аспектів і все.
Як я обожнюю танці. Просто обожнюю.
Він не це мав на увазі.
Ага, начебто я про це і подумала! Двоє дорослих чоловіків у танці! Кошмар!
Він не казав про те, як він намагався опублікувати книгу, та Татусь його заборонив це зробити?
- Книгу? Яку книгу? - Просто книгу, прошу тебе.
Просто книгу!
О, погляньте, танці!
Чому б нам не потанцювати? Я би так хотіла потанцювати.
- Люба, ми майже вдома. - Я хочу танцювати!
- Врешті, це не така й погана думка. - Хіба тобі не подобається танцювати?
- З відповідним чоловіком – ще й як! - Я танцюю як вітер.
Спини машину. Ми йдемо танцювати!
- Марто, май стрим! - Ти мене чув?
Гаразд, чого б моя ясочка не забагала.
- Я танцюю як вітер.
Постав платівку, не тягни!
То як ми це робитимемо, мінятимось парами?
Ти ж не уповаєш на те, що я танцюватиму з тобою?
Та ні. Не за його присутності. І вже поготів не з миготливими ніжками.
Я танцюватиму з ким завгодно! Я танцюватиму з собою!
- Кохана, тебе знову знудить. - Я танцюю як вітер!
Малята, по парах і гайда на матраци!
Припини, Джордже!
Джордже, я сказала припини це!
Що, Мартуню?
Гаразд, ти сучий сине!
- Що ти сказала, люба? - Це припинилось!
Чому воно припинилось?
- Що? - Я сказала, дай мені трохи дрібних грошей.
Припини це!
Ти завжди стоїш мені на заваді, коли я хочу розважитись!
Просто залиш мене у спокої. Мені до вподоби танцювати, а ти мені постійно перешкоджаєш.
Залиш мене у спокої!
Роби свій вибір, Марто. Роби свою роботу.
Не хвилюйся про мене.
Привіт, барбі!
королівські цицьки хочуть потанцювати, ге?
Як ти назвав мою дружину?
Ні, якщо я не маю права на свій інтерпретативний танок, то я радше не танцюватиму взагалі.
Просто сидітиму тут.
Окей, конику, пострибали.
- Пропоную просто сидіти тут та спостерігати. - Ото правильно.
То ти таки міцний, чи не так?
Мені це так подобається.
Вони танцюють так, наче вже робили це раніше.
Це знаний танець, вислоцица, вони його знають.
Я не розумію, що ти маєш на увазі.
- Мені подобається як ти рухаєшся. - Мені подобається як ти рухаєшся також.
- Їм подобається як вони рухаються. - Це чудово.
Мене дивує, що Джордж не виклав тобі свого погляду на речі.
- Ну, не знаю. - Це мене дивує.
- Невже? - Хіба вони не милі?
Зазвичай, він робить це при першій нагоді.
Я не думаю, що він мені довіряє.
- Це справді дуже сумна історія. - Невже?
Ще б пак, ти би ридав як почув її.
Тебе обдаровано вельми непристойними вміннями, Марто.
Це правда?
Не заохочуй її.
Заохоть мене.
Я попередив тебе, не заохочуй її!
Він попереджає тебе.
- Не заохочуй мене. - Я почув його. Розкажи мені більше.
З чого й почати… Жоржик-коржик мав багацько високих амбіцій...
...незважаючи на певні кумедні аспекти його минулого...
...які Жоржик-коржик намірився перетворити на роман.
Та спроба була його перша і остання водночас!
- Я заримувала! - Так-так, продовжуй!
Я застерігаю тебе!
Однак Татусь кинув погляд на Жоржиків роман.
Ти таки мрієш про міцний кулак для своїх щелеп.
Можеш собі балакати!
І його справді шокувало те, що він прочитав.
- Невже? - Ще б пак!
Увесь роман про зіпсованого хлопця-підлітка.
Я цього не потерплю!
Та годі, терпи!
Зіпсутий підліток...
...який вбив свою матір...
...а батечко його сконав!
Припини!
А Татусь сказав, ‘Бач,...
‘...я не дозволю тобі опублікувати щось на кшталт цього!’
Годі! Край вашим танцям!
Ґвалт! Ґвалт!
А Татусь додав...
...’Ти ж не можеш сподіватись, що я Дозволю опублікувати таке лайно?’
‘Допоки ти дихаєш, і допоки вчителюєш тут, забудь про таке.’
‘Опублікуй це і ти надворі і з голим задом!’
Облиш! Облиш це!
Я не дозволю робити з себе посміховисько.
Він не дозволить зробити з себе посміховисько, чорт забирай!
Гра закінчена!
Тільки уяви...
...книга про підлітка, який вбиває своїх матінку і батечка...
... й удає, що це нещасний випадок.
Агов, чекай хвилю!
Але ти ще не чув головного аргументу?
Хочеш знати, що на те відповів Великий і Хоробрий Жоржик Татусеві?
Проте Татусю...
Тобто, ‘Однак, сер, це ж навіть і не роман взагалі.’
Ти цього не скажеш!
Дідька лисого, скажу! Геть від мене!
‘Ні, сер, це ж не роман.’
‘Це чиста правда. Це сталося зі мною!’
- Я тебе знищу. - Це мало місце!
Ґвалт!
Так… так. Тепер тільки тихо.
Ми всі будемо...
...тихі та сумирні.
Вбивця!
То що тут за проблеми?
Нічого. Жодних проблем, Просто гра така.
Ми зачиняємося, ось.
Ще по разу.
Для всіх.
Налий нам всім ще по разу і ми щасливо покотимося звідси.
Гаразд? От і добре!
Дякую.
Так, це одна така гра. Що ж ми тепер робитимемо?
Вигадаймо щось інше. Допіру ми грали в «Принизити Господаря», пора змінити масті!
- Це ж треба! - Хе, треба, треба.
Ми повинні знати й інші ігрища, ми, університетські типажі.
- Наш словник не може вичерпатись на цьому. - Ще не досить хіба?
Таки є інші ігри.
Як щодо...
Як щодо Трахнути Господиню?
Хочеш погратися у цю? Хочеш прийняти участь в Трахнути Господиню?
Чи ти радше зачекаєш трохи, десь у кущах?
Трахнути Господиню!
Ти закриєш пельку?
Ти мабуть хочеш відкласти це на пізніше. Що ж ми зіграємо зараз?
- Портрет Людини, яка Потопає. - Я не потопаю.
- Ти сказав мені заткати пельку? - Вибач.
- Як ти… - Прикро!
Я вже знаю що ми робитимемо.
Ось після раунду в Трахнути Господиню...
...і більше не хочемо у це грати, принаймні поки що.
Я знаю! Як щодо партії в Дістати Гостей?
Як щодо цього? Дістати Гостей?
- Заради бога, Джордже! - Книжки спом’янула, дитинки уродини!
Мені не до вподоби ці ігри.
Ми допіру одну тільки зіграли, треба нову вигадати. На одній далеко не залетиш.
Мовчати!
То як ми гратимемо в Дістати Гостей?
А ти не патякай тепер!
Я мудрую.
Марта, як їй і годиться, необачно розпатякала про мій перший роман.
Незважаючи на те правда це була, чи й ні.
Розказала вона про перший, мою книгу спогадів.
Я все таки цього не би не бажав, але прихованого не втаїш.
Однак, чого Марта вам не оповіла...
...про що Марта взагалі не спом’янула, так це мій другий роман.
Про це ти не знала, егеж? Правда чи вигадка?
Однак, насправді це тільки алегорія, можливо.
Вона про молоду красиву пару з середнього заходу.
Доволі по-буколічному, чи не так.
Ось ця славна пара з середнього заходу.
Він русявий і на вигляд близько тридцяти.
А ще він науковець, викладач, науковець.
- Його мишка, жіночка, глушить бренді... - Гов! Постривай-но!
Це моя гра! У тебе була своя!
Я хочу послухати. Я обожнюю оповідки.
Батечко мишки був чоловіком святим, бачте?
Був у нього такий собі мандрівний ґешефт з безбожними цінами, бо він просто захоплював вірних, не питаючи.
- Це досить знайомо. - Та невже.
Як би то не було, але саме з Рівнинно-Твердолобих Штатів прибуло це миле подружжя.
Дуже дотепно, Джордже.
Дякую.
Осіли вони у містечку, назвімо його Новокарфаген.
- Не думаю, що тобі варто продовжувати. - Та ти що?
Мені подобаються знайомі сюжети. Вони - найкращі.
Ти маєш рацію! Однак Білявчик був весь такий професоркуватий...
...бо написано на речах його було І. Н.!
Історична Невідворотність.
- Немає змісту у продовженні цієї оповіді. - Нехай продовжує.
Речей у нього було доста, зауважмо, частиною його екіпірування була сама мишка.
Ми не мусимо це вислуховувати.
- Чому ні? - Вона має рацію.
Ніхто не міг розкусити цю поклажу Білявчика, його мишку.
Себто, ось він – істинний канзасець, чемпіон з плавання...
...а біля нього мишка.
Від якої він знемагав пристрасним бажанням у мірі, що нівечила основи розуміння людського ...
...зважаючи на те, що вона була простачкою. За великим рахунком.
Це просто несправедливо з твого боку.
Може й ні. Його мишка хлебтала бренді як теля...
...і витрачала половину свого часу на блювання.
- Я знаю героїв. - Невже?
Проте, окрім інших обставин, вона також була грошовитою поклажею.
Божі гроші, заощаджені на золотих зубах невірних зробили свою справу і чудо – її прийняли як долю!
- Мені не до вподоби ця історія. - Її прийняли як долю і змирилися!
Зупинись! Ба!
- Будь-ласка, прошу не треба. - На колінах просити, любчику!
- Закадрова хроніка зі сцени «Як Вони Одружувалися» - Ні! - Так!
- Навіщо? - А одружились вони таким чином.
Одного дня мишка надулась аж ледь не луснула...
...і подалась вона до дому Білявчика і показала свою кульку...
...вона сказала, «Поглянь на мене!»
Мені це не подобається.
«Поглянь на мене, я вся надулася!» «Ой, лишенько» промовив Білявчик.
І так вони одружилися.
І що сталось потім?
Тоді надута кулька просто здулася як за помахом чарівної палички! Псссссс!
Просто здулася і все?
Люба, я не хотів цього розказувати. Повір!.
Тобі не треба було це розповідати!
Ні! Ти не міг розказати їм цього!
Ось так ми граємося в Дістати Гостей.
Ні, прошу! Мені зараз стане погано! Облиш мене! Мені погано!
Тобі не варто було цього робити.
- Ненавиджу лицемірства. - Це було жорстоко та по-злому.
Переживе! Відійде!
- І досить вадливо для мене. - Для тебе!
Так, для мене!
Чудово! Знайти трюфелі без свині таки неможливо!
Ти просто знайдеш нових партнерів-спільників. І досягнеш нової висоти.
Йди з нею до машини.
Поїздок з вітерцем на нас сьогодні вже вистачить. Ми радше пройдемося.
Гаразд. Можеш йти і обмірковувати нові стратегії.
Ти ще пошкодуєш про це.
Безсумнівно. Я шкодую про все.
Ні. Я зроблю так, що ти пошкодуєш.
Прибереш гармидер.
Тільки зажди.
- Дуже добре, Джордже! - Дякую.
- Справді добре! - Я радий, що втішив тебе чимось.
Ти був просто молодцем, знаєш. Просто увінчав все як годиться.
Втім, як і завжди у твоєму житті, ти себе проявив як ти тільки міг.
Ти плекаєш у мені найкраще.
Ти дійсно мерзотник!
Це ми маєш право гасати як ялова кобила...
не дивлячись куди вона пре..., і ранячи пів світу...
...але якщо хтось інший теж не проти, то це вже ні, дзуськи!
А чого ти, ясочко, між іншим, я це для тебе так старався! Мені видавалось ти це любиш.
Це тобі до смаку, кров, різанина тощо.
Я думав тебе це заведе.
Ти здиматимешся та пихкотітимеш і набігатимеш на мене, ляскаючи цицьками...
Ти дійсно перейшов межі, знаєш.
Дійсно! Ти просто перейшов всі межі!
Це тобі дозволено сидіти і зубами цідячи віскі...
...принижувати мене, шматувати надрібно, це можна.
Ти можеш стерпіти!
Я не можу стерпіти!
Ти можеш стерпіти Ти задля цього зі мною одружився!
Це відверто хвора брехня.
Ти й досі цього не зрозумів?
Я шматую тебе і в мене вже руки болять від цього.
- Рік за роком! - Ти в омані… в омані, Марта.
Не я цього бажала.
Я вважав, що ти ще при розумі Не думав, що ти така!
- Я в порядку! - Ні. Ти хвора!
Я тобі покажу хто тут хворий! Я тобі покажу хто тут хворий!
Май-май, то ти нині не на жарт розійшовся, аж таки визвірився?
Та я тебе порішу і навіть вирішувати з тобою нічого не буду!
Хто? Ти з дебелим захисником? Ви двоє намірились мене порішити?
Мені вже тебе досить, але ти ще пошкодуєш, що не сконав у тому клятому автомобілі!
Ти ще шкодуватимеш про те, що спом’янула нашого сина.
Я попереджав тебе.
- Налякав! - Я застерігав тебе не заходити надто далеко!
Та я ще ніде й не йшла!
Коли ми на самоті, я роблюся дурним і дослухаюсь тебе. Але вже не тепер!
А якщо я і слухаю, то ретельно відбираю те, що чую. якщо й взагалі чую. Це єдиний спосіб залишаться за кермом.
Проте ти стала на новий курс за останні років сто...
...під надто гучними гаслами. Занадто!
Я не зважаю на брудні походеньки, про які теревенять околиці. Якщо й подеколи так, то вже змирився з цим.
Але ти все далі й далі зав’язаєш у своєму світі вигадок. Ти вже не знаєш...
- Дурня! - Це так! - Дурня!
Можеш продовжувати, але...
Ти колись себе чуєш, Джордже, себе і свої речення? Ти такий розмудрагель.
Ти вподоблюєшся стилю своїх нісенітних праць.
В дійсності, я більше занепокоєний твоїм станом. Сиріч, станом твого логосу.
Про мій вже розум можеш не хвилюватись, любий!
Я запроторю тебе до божевільні.
Що ти зробиш?
Гадаю, я запроторю тебе до божевільні.
Любий, ти просто перевершив себе!
Мені ж треба знайти до тебе підхід, якось.
Ти вже знайшов до мене підхід. Ти мене вже дістав, Джордже!
Та тисяча літ разом вже наситила мене по брови!
То ти сама підеш?
Хочеш знати, що сталось насправді? Хочеш?!
Воно луснуло! Не я, воно! Це все, весь уклад.
Живеш і так йде далі, й далі, Видається все можна тримати під контролем.
Знаходиш тисячі виправдань: «Це життя, грець йому!»
«Він може померти завтра, так само як і ти сама»
Чого лишень на виправдаєш.
Тоді одного дня...
...однієї ночі, щось трапляється...
...і лусь!
Все рветься і ти вже ніфіґа не виправдовуєш!
Я намагалась достукатись до тебе, рідненький. Я так щиро намагалась.
Не жени!
Ти ж чудовисько. Чудовисько.
Я галаслива, і я вульгарна...
...і це я ношу штани в нашому домі, бо хтось повинен це робити!
Але я не чудовисько!
Не монстр!
Ти розбещена, нестримна, скверна і хтива алкоголічка!
Грець! Воно ввірвалось.
І я більше не пояснюватиму тобі нічого.
Мить тому мені видавалось, видавалось, що ми...
...ми можемо порозумітись.
І ми би могли витягти себе з цього лайна!
Але ні. Минуло. Вкотре вже я не хочу.
Регулярно, Марто, регулярно раз у місяць. Я вже до цього звик.
Регулярно ми бачимо Марту, яку не Зрозуміли, Благонадійну дівчину, десь дуже глибоко під носорогом.
Знедолена, крихта милості вчасно проявлена до якої, зробить з неї диво-квітку.
Я вірив у таке значно частіше, ніж наважувався визнати. Такий з мене слабак.
Але я тобі не вірю, я не вірю тобі!
Ми просто більше не здатні знайти спільну мову.
Та з чим ти взагалі можеш знайти спільну мову? Ти ж ніщо!
Ввірвалось!
Я шукала тебе цієї ночі, але ти не проявився!
Кінець кінцем, воно ввірвалось. І я прокричу це на пів світу!
І мені байдуже до всього що би я не зробила.
Я приготую тобі такий вибух, якого ти зроду-віку не чув!
Яку б ти гру не вимислила, я все одно виграю її у тебе.
- Це погроза, Джордже? - Саме так, Марто.
То ти її скоштуєш!
Обережно, бо не ковтнеш моєї!
Та який з тебе мужик! Кишка твоя тонка!
Війна на життя?
На смерть!
Дзвін.
Я чула дзвін!
Грали дзвоники.
Я навіть не могла спати через них.
Їх звучання обудило мене.
Котра година?
Не напосідай.
Я спала.
І мені щось снилося...
...і я почула як дзвонив дзвоник...
...я не могла втямити що це...
...і він мене налякав.
Я тебе таки дістану, Марто.
Якось таки дістану.
Там хтось був... Але я не хотіла бачити нікого.
Я була гола.
Ти ж не знаєш, що відбувається, ні?
Я не хочу нічого знати.
Вислухай мене!
- Ні, я не хочу! - Дивись на мене!
Я не хочу ніяких дітей.
Ніяких дітей, прошу, прошу!
Я боюсь. Я не хочу, щоб мені завдали шкоди.
Я мав здогадатися.
А твій коник про те знає?
Знає?!! Як ти бережеш свою велику підлу таємницю? Пігулки?
Хтось нелегально постачає тебе ними? Лимонний сік? Сила волі?
Блювати намірилась?
Де він? Мені треба мого чоловіка! Мені треба випити!
Давай, давай! Вперед!
Ти знаєш що там відбувається?
Я не хочу нічого знати. Дай мені спокій.
Хто дзвонив?
- Що? - Чому був дзвінок? Хто дзвонив?
Твій чоловік там нагорі, а тебе цікавить хто приходив?
Хтось ж дзвонив!
Хтось дзвонив.
- Так… так. - Дзвонив дзвінок і то був хтось...
Хтось.
Хтось приходив. Дзвонив дзвоник, бо хтось приходив...
Правильно!
Я зрозумів, Марто!
Це була звістка. Звістка...
...наш син... було повідомлення... Хтось подзвонив у двері...
...і це була звістка. Вона була про...
...нашого сина...
Її зміст був...
...наш син...
...помер!
Наш син помер, а Марта не знає я їй ще не сказав!
Наш син помер, а Марта ще не знає, ти ж їй цього не скажеш!
Я сам їй розкажу. Коли прийде на те час, я сам їй скажу.
Мене нудить.
Невже? Чудово.
- Я зараз помру. - Ага, якраз таки.
Марто, я маю дещо...
...одну жахливу звістку.
Про нашого сина.
Він помер.
Ти мене чуєш, Марто?
Наш хлопчик помер.
Де це всі до дідька позникали?
Рахую до п’яти і всі виходять зі схованок!
Клянусь богом, ти також збожеволіла.
Я сказав, ти також збожеволіла.
Ймовірно.
Ви всі побожеволіли.
Я спускаюсь додолу і що бачу?
Що сталося?
Моя жінка лежить у туалеті з пляшкою міцної і заграє зі мною.
Вона мені підморгує!
- Вона ніколи не підморгувала тобі?
Яка ганьба!
Розляглась на підлозі, просто на кахлі, з’їжачилась...
...і потихеньку обдирає наклейку з пляшки бренді.
Може вона би себе краще почувала у ванній.
Я її запитав, що вона там робить і навіщо...
...а вона: «Цить, ніхто не знає, що я тут.»
І я прийшов сюди...
...а ти тут ходиш і приказуєш «дзень», «дзень», боже милий.
Ви всі збожеволіли.
Сумна але реальність.
Де твій чоловік?
Розчинився.
Ви всі божевільні.
Психи!
Притулок то наш на той випадок, коли вигадки світу цього...
...опускають свої тіні на наші крихітні голівоньки.
Сиди, сиди! І помізкуй. Ти далебі не кращий від кого-небудь іншого.
А я думаю таки кращий.
Хе, та все ж точно невдаха на деяких нивах.
Що ти сказала?
Я сказала, що на певних нивах ти стовідсотковий невдаха.
Мені прикро тебе розчаровувати.
Може іншим разом… не після десятигодинної пиятики.
Егеж, сонечко, ти акурат невдаха!
Ти просто щось. Ти це знаєш? Ти направду звізда!
Та ти… ти знаєш… кожен невдаха!
Твій чоловік невдаха. Я також невдаха.
Ви всі як один – викінчені невдахи.
Я – велика Мати Земля, а ви всі жалюгідні нещасливці!
Мене верне від мене самої.
Знаєш, у моєму житті був тільки один чоловік, з яким я почувала себе щасливою.
Розумієш? Тільки один.
Хто? Тренер з фіт несу чи що?
Джордж.
Мій чоловік.
- Жартуєш? - Та невже?
Звісно що так. Він? Джордж?
Ти цьому не повіриш.
Чому, ще й як вірю.
Ти тільки кажеш так, дієш за обставинами. Завжди.
Заради бога!
Джордж, який десь там, там у темряві ночі.
Таким добрий до мене. Якого я так кривджу.
Який настільки ж швидко вивчає мої грища, наскільки я встигаю їх вигадувати.
Який може зробити мене щасливою, попри те, що я не хочу бути щасливою.
Так, я бажаю бути щасливою.
Джордж і Марта.
Сумно. Сумно. Сумно.
Якого я ніколи не пробачу за те, що він принишк.
За те, що побачив і промовив...
...«Так, я буду.»
Того, який допустився огидної та дошкульної провини...
...непростимої провини полюбити мене.
І за що його належить покарати.
Сумно. Сумно. Сумно.
Одного дня...
...однієї ночі...
...однієї глупої ночі після надлишку випитого, я таки зайду задалеко.
І одне з двох: прикінчу його або відштовхну назавжди. Сама… я цього заслужила.
Не думаю, що у нього ще є якісь залишки власної волі.
Та ти що?
То ти так не думаєш?
Хлоп’ятко ти таке!
Та ти вже так застовбирчив над своїм мікрохвоном...
Мікроскопом!
Точно. Що ти вже взагалі нічого не здатен побачити, не так?
Ти все бачиш, окрім триклятого здорового розсуду.
Дивишся на всілякі цяточки та крапочки, а от довкола нічого вже не помічаєш?
Ти так мало знаєш. А намірився світом цілим заволодіти, не так?
Так, так, я сказав!
Га, жеребець лютує?
Чи кастрату стало вже так не по собі?
А ти не на жарт пішла в забаву?
Ти, нікчемний малий негіднику!
Генеральна атака!
Йди відчини двері.
Що ти мені сказала?
Я сказала піди відчинити двері. Ти що, оглух?
Ти посилаєш мене відчинити двері?
Саме так, твердолобий, піди і відчини двері.
Щось таки ти ж можеш, не надто п’яний ти хоч для цього...
Та що ти собі…
Відчини двері!
Трохи побудеш у нас служкою.
От саме тепер можеш і приступити до роботи.
Слухай, я тобі не плазун якийсь.
Далебі що так! Амбітний такий, нема ради!
Ти ж сюди повернувся разом зі мною не тільки з пристрасного потягу, ні?
Ти ж трохи думаєш про кар’єрну драбину.
А тепер можеш побігати вверх по східцях нашого дому.
Та тобі границь просто немає?
І ніколи не було. Пензлюй до дверей.
Шуруй, сволота ти така!
Безпідставно. Чиста диктатура.
Так, так. Роби що наказано і не мудруй.
Покажи старій Марті, що ти таки здатен на щось!
Та йду вже, йду!
Прекрасно! Чудесно!
Моє ти жиголо слухняне!
Припини це!
Даруй, котику. Мандруй, мандруй до дверей і працюй!
- [Flores para los muertos] – [Квіти для покійників] - Як мило!
О, синку, ти врешті прибув додому на свої уродини!
Йди до чортів!
Заради бога, це ж служка!
То це не наш коханий маленький синочок Джим, наше превелебно-американське казна-що?
Дзуськи. Він тільки вельми кумедно грав всі ці роки.
Б’юся об заклад! Поблядунчик звичайний?
Мартунько, той-во… я тобі цвіточки приніс...
...бо ти… той… ...
До холери, на!
Ружі, братчики, півони, мій букЕт до веселля!
Якщо ми не проти, я піду по свою дружину...
Ані руш! Налий моєму чоловіченьку випити.
Щось я не хочу, знаєте!
Та ні, Марто. Це би було вже занадто. Він ж твій служка, а не мій.
Я нікому не служка!
На три! Я нікому не служка, ось!
Зло.
Діти? Злі діти, так?
Порочні діти, з їх сумними грищами на кшталт Перескакати Життя в Успіх?
Щось таке.
Треба бути жеребцем.
Він - нє! Єму снітся трава у дома.
Та ти со? Ось! Встроми це у джин.
Яка кривда Мартиним ротикам!
То це от ротики?
Ага. Я при світлі місяця ходив збирати їх У Татусевому саду.
Немає ніякого місяця. Я бачила зі спальні як він сів.
Зі спальні?
Місяць є.
Немає ніякого чортового місяця, він сів.
Може й так, Цното непорочная, але він повернувся.
Лажа!
Одного разу, коли я пропливав повз Майорку, місяць сів...
...трохи помізкував над там та сим, і … овва! вийшов назад!
Це все неправда! Це все така безсоромна брехня!
Все не можна називати брехнею. Не можна ж?
Я вже не знаю, коли ви, придурки, брешете.
- Чорт забирай, ти правий! - А ти і не повинен знати.
- Отож, коли я пропливав повз Майорку... - Ти ніколи не плавав поблизу Майорки.
Ти ж ніколи навіть не бував у Середземномор’ї!
Мій татусь і мама взяли мене туди як подарунок на випускний бал.
Вже після того як ти їх убив?
Може.
Так. А може й ні!
Боже!
Правда та вигадка. Хто віднайде різницю? Служка?
Я не служка.
Якщо не можеш на матраці, то ти служка.
Тоді ти мав таки впоратись, то як?
Хтось тут бреше, хтось веде нечесну гру Хто бреше, Марто?
Скажи йому, що я не служака.
Ти не служака.
Нехай так.
Правда та вигадка. Ти не знаєш різниці.
Ні, але ми повинні продовжувати так, наче ми її знаємо.
Амінь.
Лусь! Нема, ввірвались ротики!
Спасибі.
Проїхали.
Я сказав ввірвались ротики!
Так, нам відомо.
Не треба!
Не роби цього.
Заткай пельку, жеребчику!
Я не жеребець.
Тоді ти служка. То хто ти кінець кінцем?
А тобі яка різниця?
Якщо чесно, то жодної. Так чи інакше, я своє візьму.
Припини кидати ці кляті квіти в мене!
- Все рівно! Лусь! - Мені подіяти якось на нього?
Ти навіть не думай про таке!
То хто ти жеребець чи служка? Хто? Хто?
Правда чи вигадка, Джордже? Хіба це зовсім не має ніякої різниці для тебе?
Лусь! Ось така тобі відповідь! Так?
Так.
Тільки стримай своє непокірне лоно, жоно.
Ось вам ще одна гра. Називається З’ява Дитинки.
Мені не треба ніяких клопотів тут. Як і ніяких скандалів, сподіваюсь нікому з вас теж?
Якщо не хочеш відставати від графіку, то краще сядь!
А Ви, прекрасна дамо, вам до вподоби ігри та веселощі! Буде весело!
Згода, Джордже.
Добре, але ми тут ще не всі.
Наша маленька жіночка не тут.
У неї й так була бурхлива ніч...
Ми не можемо грати без когось. Нам потрібна твоя маленька жіночка.
Припини!
Піднось свій зад і хутко приволочи ту малу алканавтку сюди!
Ось тепер ти слухняний цуцик, йди принеси! Фас, побіг, молодець.
Ще одна гра.
Мені не подобається те, що ти надумав.
А ти знаєш що то таке?
Ні, не знаю. Проте мені це вже не подобається.
Хто зна, може сподобається.
Це справжня весела гра.
Ніяких більше ігор.
Тільки одну, Марто. Лише одну і тоді вже спатоньки.
Всі пакують свої манатки і багаж і котяться додому.
А ми з тобою...
...перед нами проторений шлях старими сходами нагору.
Ні, Джордже, ні.
Так, ясочко.
Ти й не помітиш, як усе це скінчиться.
Не хочеш нагору з Джорджем?
Ні, ігор. Я просто не хочу ніяких ігор. Прошу, ніяких більше ігор.
Ще б пак. Ти природжена для ігор! Направду.
- Ні, прошу тебе! - Не торкайся мене!
Не брудни свої руки перед тим, як лізтимеш до випускників .
Тепер слухай мене!
Ти собі відьомські вечорниці тут влаштувала.
Ти не можеш зупинитись поки тобі кров писок не заллє. Але ми продовжуємо.
Але тепер я пограюсь з тобою, і твоя роль зі справжнього різдвяного вертепу.
Приготуйся до несподіванок.
- Де твої сили. - Припини!
Зберися з силами!
Я тобою трохи почухаю стіни і для цього ти мені потрібна жива!
Чого тобі треба?
- Боротьби рівних. - Ти її дістанеш.
- Ти мені потрібна люта. - Я вже люта. Не хвилюйся про це!
Молодчина! Гратимемо до смерті.
- Твоєї, хіба. - Хе, ти будеш здивована.
А ось і алканавтка. Готуйся.
Завжди готова.
Скік-скок. Скік-скок. Скік-скок.
То ти зайчик-побійгайчик?!
- Як наш зайчик? - Зайчик-розгуляйчик!
Зайчик-розгуляйчик. Побігайчик-розгуляйчик.
Зайчик-побігайчик-розгуляйчик. .
Гаразд, починаймо.
Гра остання. Всі сіли.
- Всі сіли, я сказав. Ми ж цивілізовані люди. - Просто починай, часу немає.
Я так вважаю, що ми всі мали доволі приємний вечір, навіть за врахування усіх його обставин.
Ми пізнали одне одного. Ми всі гралися і нам було весело.
Як от Скрутись Калачиком на Підлозі.
На Кахлі.
На Кахлі, Ротики Лусь!
Зішкрябати Етикетку!
- Що? - Етикетка. Зішкрябати Етикетку.
Я люблю зшкрябувати етикетки.
Ми всі любим це робити, солоденька.
Коли ми вже пройшли через плоть, й іншу м’язову масу...
...та відклали на окремі купки органи, обібрали кості, знаєте, що залигається?
Тоді, коли вже видніються кістки...
...то це ще далебі не кінець. Всередині кістки теж є щось.
Кістковий мозок. Ось що є нашим остаточним призначенням.
Але кістки, вони доволі пружні, особливо молодечі.
Ось приміром, візьмемо нашого сина...
Нашого сина. Маленьку втіху мою та Марти.
Що це ти собі намислив?
- Я веду розмову про нашого сина. - Ну так не веди!
Але мені хочеться. Важливо провести одну розмову про нього.
Ти, дорогенька, ти ж хочеш послухати про нашого жваве хлоп’ятко, чи не так?
- Про кого? - Мого і Мартиного сина.
У вас є дитина?
Так, насправді! Якщо й взагалі!
Марто ти сама бажаєш розмовляти про нього чи це варто зробити мені?
- Не треба. - Гаразд, гаразд! Так ось.
Він виріс славним хлопчиною, незважаючи на сімейне оточення.
Більшість дітей заробили би собі неврози при такій поведінці Марти.
Сон до четвертої пополудні. Насідання на малого...
...спроби вломитися у ванну кімнату аби помити його, коли йому вже 16.
Збіговиська незнайомців в домі у будь-якій годині дня і ночі.
Годі.
Ти хочеш продовжити?
Чому б це комусь треба було мити когось, кому вже поза 16?
Заради бога!
Все рівно, навіщо?
Тому ще це її дитинка.
Добре, добре.
Наш син, тобі треба нашого сина? Ти його отримаєш.
- Налити ще? - Так.
Нам не обов’язково це слухати, якщо ти не хочеш.
- Хто сказав? Хіба ти тут встановлюєш правила? - Ні.
Молодчина, далеко підеш.
Гаразд, Марто, час твого виступу.
Наш син...
Добре!
Наш син.
Наш син народився вересневої ночі, нічим особливим не відмінної від сьогоднішньої...
...щоправда завтра...
...і 16 років тому.
Бачиш, я тобі казав.
- Пологи були легкі. - Ні, ти тужилась. Ти ж так важко тужилась!
Це були легкі пологи!
Як тільки рішення було...
...прийняте.
- Погоджене. - Так краще.
Це були легкі пологи, як тільки все було погоджено.
А я була молода.
І він був здоровеньким...
...червонувате, крикливе дитятко.
Марта вважає, що бачила його в народженні.
З слизенькими, але міцними ручками і ніжками.
І чупринку мав густу та чорну.
Яка згодом...
...згодом перетворилась...
...на світлу як сонце.
Наш син.
Він був здоровою дитиною.
І я хотіла мати дитину. Боже, як я хотіла мати дитину!
Сина? Дочку?
Дитину!
І я мала дитину.
Нашу дитину.
І ми ростили його.
Так, так. Ми ростили його.
Очі його були зелені як трави.
Такі зелені-зелені очі.
Блакитні, зелені, карі.
І він любив сонце.
Засмазі рівній його годі було й шукати.
І на сонці...
...його волосся стало...
...золотим руном.
Прекрасний, прекрасний хлопчик.
Такий красивий і розумний.
Правда також відносна.
Це була правда.
Красивий, розумний, досконалий!
Ось голос справжньої матері.
Я хочу дитину!
У принципі, га?
Я хочу дитину. Я хочу дитину.
Та ця досконалість не могла тривати вічно.
Тільки не з Джорджем.
Тільки не коли він поруч.
А! Бачте, я знав, що вона іншої заспіває.
- Мовчи! - Пробач, Матір.
Ти не можеш помовчати?
Тільки не коли він поруч. Людина, яка тоне тягне найближчих до себе на дно також.
Як я намагалась протистояти цьому! Як я боролася з ним!
Єдина річ...
...яку я щиро намагалась зберегти Неушкодженою у...
...у цих стоках нашого шлюбу...
...цих хворих ночей та жалюгідних беззмістовних днів...
...через приниження та регіт. О, Боже, цей регіт!
Через невпинну низку поразок та невдач.
Спроба за спробою відчайдушніша за попередню, і безнадійніша теж.
Єдина річ, єдина людина, яку я старалась захистити...
...піднести над цим багновищем нашого хворого, агонічного шлюбу...
...промінь світла серед кромішнього мороку відчайдушної темряви! Нашого сина!
Припини!
Чому, що тобі не подобається?
Ти не можеш цього зробити.
Хто сказав?
- Я! - То скажи нам і чому, золотце!
Ця гра вже завершена?
Та де там! Ще багато чого є попереду.
У мене для тебе сюрприз. Він стосується нашого синочка Джима.
- Ні, Джордже. - Так, я ведучий цього шоу!
Дорогенька...
...боюся у мене є погана звістка для тебе.
Себто, для нас обох. Деяка доволі прикра звістка.
Що за звістка?
Марто, поки ви двоє були заклопотані...
...не знаю де, але десь таки мали бути...
...так ось поки ви десь барились...
...дівчатко та я трохи собі теревенили.
Розумієш, просто собі базікали.
Дренькнув дзвоник.
Задзеленчав.
Ось… бач… мені справді тяжко тобі це казати…
Не треба, прошу!
Скажи мені!
Це був старий добрий Вестерн Юніон, якийсь легінь років семидесяти.
Шалений Біллі?
Точно. Шалений Біллі.
Він мав телеграму. Вона була для нас.
Я повинен сказати тобі її зміст.
Чому вони її доставили? Чому просто не задзвонили?
Існують певні телеграми, Марто, які просто необхідно доставляти додому. Їх не можна телефонувати.
Що ти хочеш сказати?
Я просто не можу зібратись з силами і сказати це тобі.
- Не треба! - Ти хочеш це зробити? - Ні. Ні. Ні.
Марто, боюсь наш синок не прибуде на свої уродини.
Звісно що прибуде!
- Ні. Не зовсім. - Звісно прибуде. Я так сказала!
Він не зможе.
Марто!... Наш син…
...помер.
Він загинув пізно вдень, сьогодні...
...на сільській дорозі, перебуваючи за кермом як водій-учень.
Він круто звернув, щоб уникнути їжака і врізався просто...
Ти не можеш цього зробити!
...у велетенське дерево.
Ти не можеш цього зробити!
Мені видавалось тобі варто знати.
Ти не можеш цього зробити!
Ти не маєш права вирішувати такі речі сам!
Я тобі цього не дозволю!
Здається, мені треба бути там близько обіду.
Я тобі не дозволю вирішувати такі речі!
Необхідно здійснити упізнання та низку інших формальностей.
Ти не можеш цього зробити! Я тобі просто не дам!
- Руки геть від мене! - Я нічого не робив взагалі!
Тепер вислухай мене! Наш син помер!
Ти таке можеш втямити?
Слухай уважно. Ми дістали телеграму. Трапилась ДТП, в результаті якої він загинув!
І нема! Просто так! Як тобі це подобається?
Відпусти її. З нею все буде гаразд.
Він не помер.
Він мертвий.
Ти не можеш вирішувати.
Він нічого не вирішував.
Це ж не його рук справа. У нього просто немає сили на таке.
Правильно. Я не бог. У мене немає сили над життям і смертю, чи не так?
Ти не можеш просто так вбити його.
Ти не можеш дозволити йому померти!
Прийшла телеграма.
Покажи її мені! Покажи мені ту телеграму!
Я її з’їв.
Що ти щойно сказав?
Я її з’їв.
Ось молодець, Марто.
Хіба можна жартувати у таку годину?
Хіба я не з’їв її?
Ти її з’їв. Я бачила як ти її з’їв цілу.
Як слухняна дитина.
Тобі це так з рук не зійде.
Ти знаєш правила, заради бога!
Про що це ви говорите?
Я можу його вбити, якщо мені цього захочеться.
Він наша спільна дитина.
- Ти породила його. Добрі пологи. - Він наша спільна дитина.
І я його вбив.
О, боже мій, видається я починаю розуміти.
Невже?
- О, боже мій, видається я починаю розуміти. - От і молодець.
У тебе немає права. Ти на це не маєш ніяких прав.
Я маю право і ми його обговорювали. Я міг вбити його за першого бажання.
Чому? Чому?
Бо ти порушила правило, Марто.
Ти спом’янула його при сторонньому.
- Ні. - Так. Так.
При мені, ти спом’янула його при мені.
Я забула.
Часами, коли вже пізно і всі ведуть розмови...
...я забуваю і хочу спом’янути його.
Та стримуюсь. Стримуюсь.
У мене так часто виникало бажання на це.
Проте це ти, Джордже, ти! Ти підштовхнув мене на це.
Проте не було ніякої потреби, не було жодної потреби для цього!
Я спом’янула його, згода.
Але ти не мусив переходити свою межу.
Ти не мусив вбивати його.
Ти не мусив так жорстоко вбивати його.
Не було ніякої потреби.
Вже світанок.
Гадаю, вечірка завершилась.
Ви не могли мати своїх власних?
- Ми не могли. - Ми не могли.
Пора в ліжечка, малята. Вже давно минув ваш час йти спати.
Йдіть вже обоє.
- Я би хотів... - Добраніч.
Ти чогось хочеш?
Ні. Нічого.
Пора йти спати.
Втомлена?
Так.
Я навіть дуже.
Завтра неділя.
Увесь день.
Ти справді мусив?
Так.
- Таки мусив? - Так…
Я нічого не знаю.
- Прийшов вже час. - Справді?
Мені холодно.
Вже пізно.
Все буде добре.
Не знаю.
Буде. Може.
Я не певна.
Тільки ми?
- Ти не думаєш, що може він не... - Ні.
- Ти в нормі? - Так.
Ні.
Who's afraid of Virginia Woolf?
Я, Джордже.